Pražské lékařské disertace – jeden z pramenů moderní české medicíny
Prague medical dissertations – one of the sources of the modern Czech medicine
The aim of this article was to present the thematic content of the defended and published dissertations at the Faculty of Medicine of Charles University in Prague, which were an integral part of the study of medicine in the whole of Austria-Hungary from the beginning of the 17th century until 1848.
Above all, these Prague medical dissertations represent, an extremely valuable part of the national cultural treasure and are, from the point of view of the history of our medicine, objective evidence of how during the 17th to the mid-19th century medicine gradually shed its scholastic conception, based mainly on the teachings and philosophy of Aristotle, Plato, Celsus, Hippocrates and other great men of antiquity, and under the influence of the rapidly increasing number of scientific breakthroughs it was transformed into a modern form.
Keywords:
Prague medical dissertations, 1609–1848, contents, recent importance
Autoři:
Vladimír Musil
Působiště autorů:
Středisko vědeckých informací 3. LF UK v Praze
Vyšlo v časopise:
Čas. Lék. čes. 2023; 162: 256-259
Kategorie:
Dějiny lékařství
Souhrn
Cílem práce je představit tematický obsah obhájených a publikovaných disertací na lékařské fakultě Univerzity Karlovy v Praze, které byly nedílnou součástí studia medicíny v celém Rakousku-Uhersku od začátku 17. století až do roku 1848.
Tyto pražské lékařské disertace představují především neobyčejně hodnotnou součást národního kulturního pokladu a jsou z pohledu historie naší medicíny objektivním dokladem toho, jak se v průběhu 17. až do poloviny 19. století medicína postupně zbavovala svého scholastického pojetí, vycházejícího především z učení a filozofie Aristotela, Platóna, Celsa, Hippokrata a dalších velikánů starověku, a pod vlivem rychle přibývajících převratných vědeckých poznatků se přetvářela do moderní podoby.
Klíčová slova:
pražské lékařské disertace, 1609–1848, obsahy, současný význam
ÚVOD
Medicína patří k těm výjimečným oborům lidské činnosti, jež v celé své historii trvale uchovávají zkušenosti předchozích generací. Lékaři se tak neustále poučují z chyb svých předchůdců a učitelů, aktivně je odstraňují a vytrvale se snaží rozšiřovat své odborné obzory. Toto nikdy nekončící úsilí je již po celé věky řízeno nejvyššími etickými principy, které vyslovili a zastávali již čelní představitelé a velikáni starověké medicíny. Obsah a smysl tohoto poslání, plně platného i v současnosti, nejlépe vyjadřuje Hippokratova přísaha, zformulovaná dva a půl tisíce let nazpět, a s ní i dvě trvalé základní zásady klasické medicíny, beze změny platné již od starověku: „Salus aegroti suprema lex“ a „Primum nil nocere“.
V současné době je již poměrně málo známo, že v roce 1957 Univerzita Karlova vydala publikaci Ludvíka Schmida a Evy Rozsívalové (1), v níž autoři shromáždili velmi podrobné informace o velkém a unikátním souboru celkem 931 pražských lékařských disertací (dále PLD), které byly sepsány, publikovány a nakonec i úspěšně obhájeny na pražské lékařské fakultě v období 1609–1848, tedy v průběhu 239 let. Rozsívalová a Schmid následně rozšířili svou předchozí práci o PLD, jež nalezli v klášteře v Teplé – jedná se o 47 disertací, z nichž 16 bylo v této práci představeno poprvé, dále 3 práce uložené v knihovně Fyziologického ústavu LF MU v Brně, 1 disertaci, již v té době pravděpodobně ztracenou, z knihovny kláštera Milosrdných bratří v Praze a disertace z lékařské fakulty ve Vratislavi (2).
Protože popsaný soubor disertací a jeho dokonalé bibliografické zpracování představují z pohledu historie lékařství neobyčejně cenný materiál, zvolili jsme si za cíl tohoto krátkého sdělení analýzu obsahů PLD a jejich tematických změn v průběhu času. Věříme, že i takto lze přispět ke zpřesnění současných znalostí o problémech tehdejší medicíny. Současně se také domníváme, že tyto disertace je nejen možné, ale také potřebné považovat za jeden ze základů moderní české medicíny a medicínské literatury.
UNIVERZITA A MEDICÍNA V ČECHÁCH V 17. AŽ 19. STOLETÍ
Děj tohoto příběhu se odehrával od počátku 17. do poloviny 19. století, tedy z pohledu české historie v období končící renesance, následujícího baroka a konečně i tereziánských a josefinských reforem, obrozenectví a počátku společenských turbulencí před koncem první poloviny 19. století. V této době české země nejprve procházely dramatickými změnami, v jejichž popředí stály především dlouholeté náboženské spory mezi katolíky a protestanty. Ty byly provázeny i velice neutěšenými poměry na pražské univerzitě, která – ačkoliv byla založena jako 27. nejstarší v Evropě již v roce 1348 – v průběhu zmíněných náboženských a politických událostí trvale strádala a chřadla, aby se stabilizovala v podstatě až v roce 1653 ustavením Univerzity Karlo-Ferdinandovy. Mezitím ale české země musely projít nesmírným utrpením třicetileté války a z medicínského hlediska neobyčejně významným a velice dlouhým obdobím několika sérií morových epidemií a hladomorů (1624–1737).
Z evropského hlediska se v medicíně, přesněji v její anatomicko-fyziologické části, v průběhu celého 17. století objevilo pouze několik zásadních objevů a událostí, dotýkajících se samozřejmě i Čech:
- 1600: Johannes Jessenius (3, 4) – první veřejná pitva v Praze (v jejím písemném popisu ale vycházel z Vesaliovy „Fabriky“ z roku 1543) (5).
- 1628: Wiliam Harvey (6, 7) – popis činnosti srdce a cév, popis velkého a malého krevního oběhu.
- 1661: Marcello Malpighi (8) – popis morfologie krevních kapilár.
- 1673: První oficiální zprávy o Leuwenhoekových mikroskopických pozorováních (9).
O způsobu výuky lékařství a kvalitě praktické medicíny v našich zemích v průběhu 17. století jsou známé a přístupné pouze všeobecné údaje (10–12). Z práce Svobodného a Hlaváčkové (10) lze získat cenné informace o úrovni tehdejší medicíny: Podstatným rysem lékařské péče tenkrát byla především diagnostika a léčba symptomů chorob (bolest, horečka, pocení, zvracení, průjem, křeče atd.). Teprve od začátku 18. století se v evropské medicíně začaly uplatňovat moderní názory na podstatu nemocí, jejich diagnostiku a léčení (13) a na jejich patofyziologii (14). Na vědeckou úroveň se začala, byť velice pomalu, dostávat i chirurgie (15, 16).
Doslova revoluční organizační změnu těchto poměrů v celé rakouské říši znamenaly až od počátku druhé poloviny 18. století postupné reformy Marie Terezie a Josefa II. v oblastech veřejného zdravotnictví a vysokého školství. Na tyto reformy pak od začátku 19. století plynule navázalo i napojení české medicíny na moderní evropské tendence – začaly se profilovat jednotlivé samostatné klinické obory a postupně se zvyšovala i jejich odborná a vědecká úroveň.
Z hlediska historie pražské univerzity i české medicíny obecně je nutné považovat celý soubor uvedených lékařských disertací za mimořádně cenný, jelikož jejich obsah velice přesně odráží a ilustruje vývoj počátků moderní české medicíny v průběhu 17.–19. století.
PLD V JEDNOTLIVÝCH OBDOBÍCH
Abychom mohli přehledně podřadit věcné obsahy PLD do uvedeného historického rámce, rozdělili jsme celý jejich soubor do 6 časových úseků (tab. 1). První čtyři odpovídají obdobím 1609–1784, zbylé dva pak dvěma etapám největšího rozvoje vědecké úrovně tehdejší české medicíny, tedy rokům 1810–1848. Srovnání této chronologie s počty publikovaných disertací do značné míry odráží souvislost s aktuálními společensko-politickými poměry (dvě mezery v obhajobách: 1642–1652 a 1784–1810) a také trvale vzestupný trend rozvoje výuky medicíny na pražské lékařské fakultě, zejména pak od roku 1826.
Tab. 1 Počty publikovaných PLD v časových obdobích
Období |
Roky |
N |
1 |
1609–1642 |
11 |
2 |
1652–1699 |
37 |
3 |
1701–1749 |
128 |
4 |
1750–1784 |
70 |
5 |
1810–1825 |
67 |
6 |
1826–1848 |
618 |
∑ |
1609–1848 |
931 |
STRUKTURÁLNÍ ANALÝZA PLD
Jazyk
Naprostá většina disertací je napsaná v latině. Německy psaných disertací jsme našli pouze 40, a to 13 (19 %) z let 1810–1825, mezi nimi například i disertaci Jana Evangelisty Purkyně z roku 1819 (17), a 27 z let 1826–1848 (4 %)
Forma
Studované práce mají obvykle rozsah 20–40 stran. Po celou dobu sledovaného období si pražské disertace zachovávaly téměř shodnou strukturu: Na titulní straně byl nejprve uveden název disertace, následovaly údaje o současném panovníkovi, rektorovi a děkanovi a vše bylo zakončeno jménem kandidáta a údaji o datu a čase obhajoby v aule Karolina. Zároveň bylo zvykem uvést na následujících stránkách jména mecenášů a sponzorů, stejně jako vřelá slova poděkování rodičům. Ze srovnání titulních stran disertace z roku 1714 (obr. 1) a 1836 (obr. 2) je patrné, že s postupem doby se šíře a květnatost popisu zainteresovaných osob postupně výrazně omezila a zestručnila.
Témata
Tematické zaměření disertací a jejich změny jsou uvedeny v tab. 2. Na tomto přehledu je patrná diagonála poklesu původně dominujících oblastí (všeobecná a interní medicína, anatomie, symptomatologie a infekční nemocí) a nárůstu četností nově se rozvíjejících oborů (neurologie a psychiatrie, balneologie, dermatologie, gynekologie a porodnictví, pediatrie, chemie a farmakologie, oftalmologie). Nízká procenta u posledně jmenovaných oborů svědčí především o tom, že tyto oblasti se ve sledovaných obdobích, a to zejména po začátku 19. století, teprve rozvíjely, ale za tehdejšího stavu vědeckého poznání a pro svoji diverzitu ještě nebyly schopné převzít dominující roli.
Tab. 2 Témata PLD a jejich procentuální zastoupení v časových úsecích
Období |
Obory |
|||||||||||
A |
B |
C |
D |
E |
F |
G |
H |
I |
J |
K |
L |
|
1 |
36,36 |
27,27 |
18,18 |
– |
– |
9,09 |
– |
– |
– |
– |
9,09 |
– |
2 |
62,16 |
– |
10,81 |
13,51 |
2,7 |
5,4 |
– |
2,7 |
– |
– |
2,7 |
– |
3 |
53,9 |
3,9 |
18,75 |
4,69 |
1,56 |
6,25 |
0,7 |
1,56 |
– |
– |
7,81 |
0,78 |
4 |
44,28 |
5,71 |
8,57 |
5,71 |
1,43 |
1,43 |
5,71 |
– |
8,57 |
1,43 |
17,14 |
– |
5 |
34,32 |
1,49 |
5,97 |
10,44 |
2,98 |
10,44 |
5,97 |
5,97 |
7,46 |
2,98 |
11,94 |
– |
6 |
34,47 |
1,46 |
3,34 |
8,09 |
6,8 |
10,84 |
2,75 |
3,56 |
6,63 |
1,46 |
14,07 |
6,47 |
Pozn.: A – všeobecná medicína a vnitřní lékařství; B – anatomie; C – obecná symptomatologie; D – infekční choroby; E – chirurgie; F – neurologie a psychiatrie; G – balneologie; H – dermatologie; I – gynekologie a porodnictví; J – pediatrie; K – chemie a farmakologie; L – oftalmologie.
Tučně jsou vyznačena období, v nichž studované obory dosáhly maximálního zastoupení.
Postupně narůstající množství obhájených disertací současně odráží i rostoucí velikost Univerzity Karlovy, jak je patrné z přehledů o počtech studentů medicíny (10–12).
Zajímavé je, že řada PLD je vlastně analýzou chorobopisů nebo přehledem výkonů a počtů pacientů – zejména v závislosti na rozvoji nových klinik (např. chirurgie či oftalmologie).
Velmi zajímavou a užitečnou část těchto disertací potom tvoří soubory literárních citací, které jsou nejen přehledem použité literatury, ale také informací o stavu poznání v oboru, ve kterém autor disertaci obhajoval.
Disertace rovněž obsahují obhajobu (theses defendendae), která je uvedena v závěru práce a v níž jsou dobře ilustrovány aktuálně diskutované problémy a otázky, například v disertaci F. I. Hossauera (obr. 3) a J. Baumana (obr. 4).
ZÁVĚR
Zachované soubory stovek pražských lékařských disertací představují především neobyčejně hodnotnou součást národního kulturního pokladu. Z pohledu historie lékařství jsou pak objektivním dokladem toho, jak se v průběhu 17. až do poloviny 19. století medicína postupně zbavovala svého scholastického pojetí, vycházejícího především z učení a filozofie Aristotela, Platóna, Celsa, Hippokrata a dalších velikánů starověku, a pod vlivem rychle přibývajících převratných vědeckých poznatků se přetvářela do moderní podoby. Tento proces zahájili svými objevy a zásadami především William Harvey (1578–1657), Marcello Malpighi (1628–1694), Herman Boerhaave (1668–1738), Giovanni Battista Morgagni (1682–1771) a Albrecht von Haller (1708–1777), kteří se v průběhu této doby a spolu s mnoha dalšími zasloužili o vybudování velmi solidního základu pro další rozvoj medicíny jako vědecky podloženého oboru v celém 19. století. Nelze pominout ani zásluhy císařovny Marie Terezie a císaře Josefa II. na podstatném zmodernizování vysokého školství ve 2. polovině 18. století.
Čestné prohlášení
Autor práce prohlašuje, že v souvislosti s tématem, vznikem a publikací tohoto článku není ve střetu zájmů a jeho vznik ani publikace nebyly podpořeny žádnou farmaceutickou firmou.
Poděkování
Autor by na tomto místě rád poděkoval prof. MUDr. Josefu Stinglovi, CSc., z Ústavu anatomie 3. LF UK za podnětné připomínky, Mgr. Janě Ratajové, Ph.D., z Ústavu dějin UK a Archivu UK, MUDr. Petře Malinové a MUDr. Zdeňku Suchomelovi za spolupráci.
Adresa pro korespondenci:
PhDr. Vladimír Musil, Ph.D.
Středisko vědeckých informací 3. LF UK
Ruská 87, 100 00 Praha 10
Tel.: 267 102 532
e-mail: vladimir.musil@lf3.cuni.cz
Zdroje
- Schmid l, Rozsívalová E. Pražské lékařské disertace. Universita Karlova, Praha, 1957.
- Schmid l, Rozsívalová E. Pražské lékařské disertace. Časopis lékařů českých 1960; 99: 1313–1314.
- Iohannis Jessenii a Iessen, Anatomiae, Pragae, Anno M.D.C. abs se solenniter administratae historia. Excudebat Laurentius Seuberlich, Wittebergae, 1601.
- Jessenius J. Průběh pitvy jím slavnostně provedené L. P. MDC, k níž byl přičleněn traktát o kostech. Nakladatelství Karolinum, Praha, 2004.
- Vesalius A. De humani corporis fabrica libri septem. Ex oficina Joannis Opporini, Basileae, 1543.
- Harvey W. Exercitatio anatomica de motu cordis et sanguinis in animalibus. Sumpt. G. Fitzer, Francoforti, 1628.
- Harvey W. Exercitatio anatomica de motu cordis et sanguinis in animalibus. R. Lier & Co., Florence, 1928.
- Malpighi M. De pulmonibus observationes anatomicae. Typis Jo. Baptistae Ferronii, Bononiae, 1661.
- Junas J. Průkopníci medicíny: Vývoj lékařství v životě a díle jeho tvůrců. Avicenum, Praha, 1977.
- Čornejová I a kol. Dějiny Univerzity Karlovy. I, 1347/48–1622. Univerzita Karlova, Praha, 1995.
- Beránek K a kol. Dějiny Univerzity Karlovy. II, 1622-1802. Univerzita Karlova, Praha, 1995.
- Svobodný P, Hlaváčková L. Dějiny lékařství v českých zemích. Triton, Praha, 2004.
- Boerhaave H. Institutiones medicae in usum annuae exercitationes domesticos. Johannes van der Linden, Leiden, 1708.
- Morgagni JB. De sedibus, et causis morborum per anatomen indagatis libri quinque. Ex Typographia Remondiniana, Venice, 1761.
- Heister L. Chirurgie. Bey Johann Hoffmanns seel. Erben, Nürnberg, 1718.
- Heister L. Institutiones chirurgicae. Apud Janssonio Waesbergios, Amstelaedami, 1739.
- Purkyně JE. Beiträge zur Kenntniss des Sehens in subjectiver Hinsicht. František Vetterle z Wildenbrunnu, Prag, 1819.
Štítky
Adiktologie Alergologie a imunologie Angiologie Audiologie a foniatrie Biochemie Dermatologie Dětská gastroenterologie Dětská chirurgie Dětská kardiologie Dětská neurologie Dětská otorinolaryngologie Dětská psychiatrie Dětská revmatologie Diabetologie Farmacie Chirurgie cévní Algeziologie Dentální hygienistkaČlánek vyšel v časopise
Časopis lékařů českých
![Číslo 6](https://www.prolekare.cz/media/cache/resolve/journal_issue/media/image_pdf/d4c2b294be090b874efe33309bbc8446.jpg)
- AI místo lékaře? Výzkum zkoumal ochotu Čechů konzultovat své zdraví s umělou inteligencí
- Metamizol jako analgetikum první volby: kdy, pro koho, jak a proč?
- Nejčastější nežádoucí účinky venlafaxinu během terapie odeznívají
- Horní limit denní dávky vitaminu D: Jaké množství je ještě bezpečné?
Nejčtenější v tomto čísle
- Optimalizace výživy pro léčbu lipedému – nové cesty ke zlepšení kvality života
- Doporučené diagnostické a terapeutické postupy psychosomatické péče
- Dekriminalizace a chytrá regulace psychoaktivních látek – moderní alternativa prohibice
- Vliv nutriční intervence v kombinaci s vitaminem D na rozvoj sarkopenie